GRĂDINA FINZI-CONTINI după romanul omonim al lui GIORGIO BASSANI
FERRARA, ITALIA 1938 - 1943
Din 1938, guvernul fascist al Ducelui, Benito Mussolini,
pune în aplicare așa-numitele "legi rasiale" împotriva evreilor italieni.
E cineva?
Micol o fi punând la cale una din farsele ei.
- Cine a sunat, Alberto sau Micol? - Micol.
- Ce glumă proastă! - Mă prosteam doar.
Ce crezi? Sunt doar foarte bine educați.
Poate, dar nu se vede niciunul.
- E cineva aici? - Da, vin acum!
- Ne-ntrecem până la intrare? - Nu mă lăsa în urmă!
Vin.
- Am așteptat atâta, încât am crezut c-au plecat.
Nu, de-alde Finzi-Contini nu-și părăsesc niciodată domeniul.
Casa trebuie să fie la mare distanță de poartă.
Să intrăm!
Drept înainte. N-aveți cum s-o ratați.
- Ce-i asta? - Un monstru!
Mușcă?
Cu patru dinți rămași, ce poate mușca
în afară de mămăligă?
- E din cale-afară de mare! - E cât un cal!
Credeam că doar tu ești invitat la palat...
dar destui am primit invitația.
Trebuie să le mulțumim fasciștilor pentru acest privilegiu.
Mă bucur să văd că vă iubiți. Sunteți logodiți?
- Dar tu când te vei logodi, Giorgio? - Cu cine?
Toți știu cu cine.
Ai stat mult în Ferrara?
Nu, cam o lună.
Dar nu prea plec nicăieri, ca Alberto.
- O știi și pe Micol? - Nu. Ea cum e?
Foarte frumoasă: înaltă, blondă...
dar imprevizibilă.
A, așa?
Am ajuns!
Hai, Alberto. Sunt aici!
Nebunule! O să cad!
Iat-o pe Micol! Uite-o!
Eu și fratele meu am hotărât să ținem aici turneul,
dacă cei de la club nu ne mai vor.
- Ar putea fi și mai plăcut! - E frumos!
Parc-am fi la țară.
Îmi cer scuze dacă terenul arată ca o parcelă cu cartofi.
Trebuie drenat și lărgit.
Dar tata zice că orice teren necultivat înseamnă risipă.
Dar poate că la anul!
Scuză-mă. Faceți cunoștință cu Adriana Trentini.
Carletto Sani.
Și Tonino Collevatti.
- Vrei să te schimbi? - Ce facem, jucăm sau nu?
Lăsați-i mai întâi pe copii să se joace. După aia campionii.
- Poți să te schimbi acolo, în "hütte". - Ce-i aia?
Cabana. Nu știi nemțește?
Foarte rău. Învață numaidecât!
Nu joci?
Mai târziu. Acum parcă n-am chef.
Îți place?
- Dar ție? - O, nu el e speranța mea.
- Dar cine e? - Un bun prieten de-al lui Alberto.
Milano, colegiu, povești de dragoste.
Lucrează acolo în industrie.
- Ce mai faci? - Bine. Dar tu?
Bine.
- Ți-ai luat diploma? - În februarie. Tu?
- Și eu. - La Veneția?
- Da, dar ne vor lăsa ei să absolvim? - Așa sper.
Unde te-ai ascuns?
Te-am văzut la Concursurile Culturale Venețiene.
Știam că tu ești. Nu te-ai schimbat.
De ce n-ai venitși tu? Ar fi fost frumos.
Nu știu.
Cumva am hotărât să n-o fac.
Despre ce e lucrarea ta?
Engleză. Emily Dickinson.
Poetesa americană din secolul XIX.
O femeie fantastică. O fată bătrână ca mine.
Am ajuns. Jor!
Bun cățel!
Frumos, dar poate un pic cam prost?
Poate. Ce-ți pasă?
O, mie...
întotdeauna mi-au plăcut femeile de tipul lui Gladys.
Frumoase, proaste, și suficient de...
ușuratice.
Îți place Ferrara?
Un oraș nu chiar așa de mort pe cât ziceai tu că e.
E viu. Multă lume interesantă.
Mai ales între proletari,
în rândul așa-numitei "clase muncitoare".
Dar de cei din clasa de mijloc nu-mi pasă.
Sunt cu toții mai mult sau mai puțin fasciști.
În afară de voi, evreii...
E de înțeles,
ținând cont de...
Dar cel puțin muncitorii de la noi
sunt aproape toți antifasciști.
E frumos...
dar gândindu-mă că nu ies niciodată de-aici...
Nu mai ieși niciodată de-aici?
Nu, niciodată. Și oricum, unde să merg?
Dac-ar fi posibil să alegi fețele pe care le întâlnești pe stradă...
atunci aș ieși.
Dar de câte ori am ieșit,
m-am simțit spionat,
invidiat.
Pe când aici le alegi.
Asta vrei să spui?
Nu chiar.
Aici nu suntem niciodată mulți.
Niciodată nu mă simt atacat.
Știu ce crezi: că n-am poftă de viață.
Dar cine-mi poate da așa ceva?
Cei șapte pitici ai mei... știi ce sunt?
- Palmieri. - Bun. Dar ce fel de palmieri?
Nu știu.
Bunica Josette i-a adus de la Grădina Botanică din Roma.
Washingtonia filifera.
De ce râzi? Ce ignorant ești!
Pariez că nu deosebești un ulm de un stejar.
Hai odată, ce pom e ăsta?
Pentru mine toți sunt la fel.
Eu, unul, îi detest pe cei care nu iubesc copacii!
Acel platan, de exemplu,
poate c-a fost plantat de Lucrezia Borgia!
Închipuie-ți! Are aproape 500 de ani.
Să mergem.
O, pană de cauciuc!
Când eram mic, obișnuiam să fug.
Alberto nu. El era mereu mai ascultător.
Într-o zi, când am stat prea mult pe-afară,
lângă Zidul Îngerilor,
de m-am plimbat cu bicicleta cu o gașcă de băieți,
câmd am ajuns acasă, mi-am găsit părinții atât de disperați,
încât am luat hotărârea să mă fac băiat cuminte.
- N-am mai fugit niciodată. - Credeam că vagabondai doar cu mine!
N-am mai invitat niciodată pe nimeni în grădina noastră.
Pe cuvânt?
Să mă opresc?
Îți aduci aminte?
Acum 10 ani.
Erai doar un copil, Giorgio!
Probabil c-ai orbit!
Ce faci?
Te-am privit de mai mult de 10 minute.
Dacă erai adormit și te-am trezit...
iartă-mă.
Ai toată compasiunea mea.
Compasiune? De ce?
- Cât e ceasul? - 3:00, cred.
Ți-o fi fiind foame. Ai fentat un examen, așa-i?
Tu ți le-ai luat pe toate?
Nu știu. Noi, cei de la privat, avem examenele după voi.
Eu am avut azi unul.
Liniștește-te! Nu-i sfârșitul lumii c-ai pierdut un examen.
Ba da, când se-ntâmplă pentru prima dată.
Dar acum a trecut, nu mai contează.
Nu? Atunci de ce nu te duci acasă să mănânci?
- De unde știi? - Uite că știu.
Avem și noi sursele noastre.
Cum poți sta acolo sus, ca la fereastră?
Pe scara mea cea de încredere.
Hai încoace. Îți arat eu ce să faci.
Dar pare prea sus.
Nu, e ușor.
Folosește crestăturile și piroanele pe care am urcat eu.
Unde să-mi las bicicleta?
Dră Micol, e periculos! Dați-vă jos!
Bine! Nu mai striga!
Profesorul a zis să nu ieșiți!
E periculos, vă spun!
Trebuia să treacă 10 ani înainte de-a deschide din nou grădina.
- Alberto! - Lasă-l să fluiere!
Așteaptă-mă!
Collevatti, ești un as!
Ei bine, a fost frumos azi.
Da, dar, de fapt, era mai bine când eram singuri.
O recunoști?
Ți-e frig?
Da, puțin.
Gina, adu te rog o sticlă cu apă fierbinte.
Îndată.
Jos din pat!
Nu, nu prea-mi vine.
Cum voi fi eu când voi fi bătrân?
Ca bunica Josette?
Dacă vom trăi, vom afla.
Ziarul de azi! Citiți despre reuniunea Consiliului Suprem!
Crezi că vom promova în Liga B?
Putem s-o facem!
Ziarul de azi! Citiți despre reuniunea Consiliului Suprem!
Ai fost ieri după-amiază la familia Finzi-Contini?
Da.
Și cum erau? Agreabili?
Foarte agreabili.
Te cred!
Da, fiindcă sunt fericiți de ce se-ntâmplă.
- E foarte clar. - Ce?
Că întâmpină cu bucurie legile antisemite.
Abia așteaptă să fie aprobate.
Invitații, zâmbete largi, plecăciuni adânci...
și grădina în sfârșit deschisă pentru toți!
Transformată într-un ghetto sub înaltul lor patronaj!
În ghetto-uri sunt doar evrei.
La Finzi-Contini, în afară de Lattes și mine,
toți sunt arieni.
De exemplu Adriana Trentini!
Trucuri, șmecherii, doar ca să pună mâna pe tine!
Așa ajungi la refrenul tău preferat.
Adică?
Că Mussolini al nostru e mai bun decât Hitler,
că fascismul e mai bun decât nazismul!
Păi așa și e!
Ai văzut ziarul de azi?
Citește-l!
Ce zice? N-am ochelarii.
Zice că evreii nu se mai pot căsători cu non-evrei,
și copiii noștri sunt excluși din școlile de stat.
Dar absolvirea lui Giorgio?
- Cu excepția... - Cu excepția cui?
A persoanelor cu merite patriotice și fasciste deosebite.
- Ești membru de partid. - Da, dar nu-i de-ajuns.
De ce râzi, prostuțo? Nu-nțelegi că nu mai poți merge la școală?
Să mergem.
Poți strânge.
Am uitat să spun: fără servitori
de rasă ariană.
Fără servitori?
- Așa se pare. - Cum ne vom descurca?
Ne vom descurca noi cumva.
- Pot intra? - Da, tată.
Ce-i asta?
"Europa secolului al XIX-lea". Interesant?
- Destul. - Dă-mi-o și mie după ce o termini tu.
Ascultă, înțeleg ce simți, dar trebuie să recunoști
că n-o ducem prea rău aici.
Cadou: gata cu căsătoriile mixte.
De fapt asta nu e prea...
Gata cu comenzile prin telefon, cu școlile publice...
Și asta, trtebuie să admit, e grav.
Serviciu militar interzis, și asta e grav, dacă-mi permiți.
Fără anunțuri funerare în ziare...
și acum, fără servitori.
Dar în afară de asta...
ești de acord că încă putem trăi, circula, poseda avere.
- În fond, să fim cetățeni. - De rangul trei.
De rangul trei, dacă vrei, dar totuși cetățeni care
se bucură de drepturile lor de bază.
Cum ar fi?
Întotdeauna au fost puține drepturi pentru toată lumea.
N-am fost noi primii persecutați, așa e.
Dar toți am tăcut cât timp n-am fost loviți.
Totuși...
nu cred c-ar trebui să te izolezi așa,
sau să refuzi să vii la telefon.
Este foarte rău pentru tine să te autosegreghezi.
Dar și pentru fratele tău și pentru sora ta,
căci, firește, se iau după tine.
Precum renunțarea ta la clubul de tenis. Nu ei te expulzează.
Nici pe mine din Camera de Comerț.
Dumnezeule, nu vezi că te complaci să faci jocul
exact acelora care vor să ne oprească de a mai fi...
Italieni?!
Am fost deja exclus din Clubul de Tenis.
Și domnii ăștia cine sunt?
Mama și tata.
Nu vă opriți. Nu ne băgați în seamă, vă rugăm.
Jucați-vă mai departe.
Bună ziua!
Tot aici? Eu n-am jucat încă!
De data asta privesc doar.
Am sentimentul că nu ești prea interesată de bărbați.
E adevărat. În cazul tău, sigur nu.
Ce nu-ți place la mine?
Prietenia mea cu fratele tău?
Pot și eu să vorbesc sincer?
- Te rog. Sinceritatea... - O mănânci pe pâine, știu.
În primul rând ești prea franc,
și, de aceea, în mod inevitabil...
- Bădăran. - Exact.
În al doilea rând...
ești în prea mare măsură un lombard harnic,
mult prea comunist
și, în sfârșit...
prea păros.
Bravo, Désirée!
Joci de trei ore. Cine a câștigat?
- Désirée. - Am ceva să-ți arat.
Mai târziu, când vom fi singuri.
- Ce de lume! - Unchii mei și bunica mea.
Micol, au venit unchii tăi.
- Acesta este un prieten al lui Alberto. - Încântat.
Alberto ne-a vorbit des de dta.
Te rog să vii în vizită.
Ai transpirat mult?
Destul.
Ar trebui să fii atent.
A fost cald în Bologna, unchiule?
O, da!
30 grade la umbră.
Aici poți măcar respira.
Ai fost la un consult?
Da, am fost.
Cum l-ai convins pe unchiul Federico să te-nsoțească?
De când l-au dat afară din slujba de la căile ferate...
nu mai are nimic de făcut, norocosul.
Și-i place să șofeze.
- Cum te simți? - Bine.
un pic cam obosit.
Poți dormi?
Nu prea bine.
Nu va ploua!
Vii cu mine?
Hai.
Nebuna asta de Micol!
Vezi?
Acolo am făcut noi lecții de gimnastică.
Uite și trăsura cu care mă duceam la școală.
O recunoști?
Bună ca-ntotdeauna, dar fără flori înăuntru.
Perotti încă mai pune flori.
Doar pe bunica o mai duce cu ea, în jurul grădinii.
Perotti încă mai lucrează aici în ciuda noii legi?
Nu-i riscant dacă vă găsesc?
- Nu, e un secret. - Scuze.
Tata e un mare donator la activitățile caritabile ale guvernului.
Cine știe cum se va termina?
Urcă.
Parcă ieri veneai la sinagogă în ea.
De fapt, cât a trecut de-atunci!
De puține ori am fost cu ea, dar întotdeauna mă uitam după tine.
Nu ți se pare, Giorgio,că e mult mai bine acum?
De ce?
De ce? Pentru că putem sta singuri,
fără ca nimeni să nu ne bată la cap, de exemplu.
Copiii sunt întotdeauna prizonierii adulților.
Vreau să spun...
Îmi place să simt că sunt femeie.
Și tu? Vrei să mai rămâi copil?
Nu, dar...
Prea mulți "dar".
- Micol, așteaptă! - Prea târziu!
- Plouă! - Câțiva stropi acolo!...
Știi drumul spre poartă?
Sigur că știi. Doar pe-aici ai venit.
Sună-ne din când în când.
Apără-ți regina!
N-are rost. Ești prea bun pentru mine.
- Ce-i așa de nostim? - Mă gândeam...
La ce?
Mă gândeam...
la Gladys în Milano...
și mă întrebam...
Ce?
Dacă te-ai culcat sau nu cu ea.
Sunt deja trei ani.
Nici nu mi se părea atractivă.
Atunci ce te-a făcut să te comporți ciudat, chiar gelos,
față de un balerin?
Păi...
Și eram atât de plin de scrupule!
Maritain zice că cu voi evreii nu te poți plictisi niciodată.
Așa e. Sunteți atât de complicați...
Hai acuma.
Ai fost vreodată la un bordel?
- Ai fost? - Eu? Sigur că da!
Micol! Ce frumoase și elegante suntem!
Ascultă...
unchii noștri rămân la cină și peste noapte la noi.
Și el stă la cină.
- Și peste noapte? - Nu, peste noapte nu.
Te sun eu. Da, mâine dimineață.
Noapte bună.
- Cine era? - Giorgio.
M-am hotărât să nu rămân. Mai jucăm altă dată.
- De ce? - Noapte bună.
Rămâi. Să-i faci plăcere lui Alberto.
Aș putea și să-mi cer scuze.
Pentru ce? Noapte bună.
- Mă vei suna? - Da, sigur.
Chiar mă vei suna?
E-n bucătărie, își calcă haina.
- Grăbește-te! - Dragă, am doar două mâini.
E cineva la ușă!
- Cine-i? - Eu, Maria.
- Te-a văzut cineva? - Carlino.
Dar el își vede de treabă. Nu va vobi.
I-am spus să vină mai devreme, dar stă atât de departe...
- Știi că nu-i înțelept. - Stă doar câteva ore.
Dar va fi aici.
Oricum, să nu-i spunem tatălui tău. Și-ar face griji.
- Bună ziua. Pot intra? - Desigur.
- Pe cine vreți să vedeți? - Pe dl. Alberto.
Nu cred că-l veți vedea în dimineața asta.
E în pat, cu febră. L-a prins ploaia.
- Și domnișoara? - Nu-i acasă. A plecat.
A plecat?
- Unde? - La Veneșția, cu unchii ei.
Au plecat cu toții acum mai puțin de-o oră.
N-a lăsat niciun mesaj pentru mine?
Masa din fund este liberă.
Scuzați-mă, dar dl. director mi-a spus...
Nu puteți sta aici.
Vreți să spuneți...
Trebuie să mă mut?
Nu să vă mutați. Să plecați.
- De ce? - Nu mă-ntrebați pe mine.
Vreau să vorbesc cu dl. director.
- Nu se poate. - Du-te la el!
Spune-i că mă îndrept spre biroul lui.
Îmi pare rău, băiete dragă. Îmi pare nespus de rău.
Dar nu depinde de mine.
Ordinele sunt ordine.
- Dac-aș putea... - Dac-ai putea...
Personal, aș fi încântat ca un tânăr cu talentul dtale...
mai ales că sunt prieten cu tatăl dtale...
cu un viitor literar strălucit...
A propos, cum merge cu poezia? Scrieți, scrieți?
Auziți...
Aveți răbdare. Eu am...
Da, știu. Aveți o familie.
Toată Italia are o familie.
Îi pare rău. Are familie.
Înțeleg. Sărmanul. Știu că nu depinde de el.
- Și Alberto cum e? - Așa și-așa.
- A venit aici să studieze. - Splendid, splendid.
- Ce face aici? - Studiază.
Bine, bine.
- Ce face aici? - Studiază, mamă.
Iată: Masa ta, cărțile tale.
Despre ce e teza ta?
Voi studia poezia lui Enrico Panzacchi.
Minunată alegere. Foarte interesant.
Discipol al lui Carducci.
Cred că vei vedea că avem tot ce are și bibliotecarul,
doar că suntem mai selectivi.
Principalele lucrări sunt aici.
Mulțumesc.
Este adevărat că aveți unele lucrări nepublicate de-ale lui Carducci?
Ți le voi arăta-ntr-o zi.
Eu sunt aici.
Dacă ai nevoie de ceva - cafea, limonadă,
vreun sfat... cheamă-mă.
- Ce norocoși sunt! - Cine?
Elevii privați.
Îi recunoști imediat. Sunt diferiți.
Ce se-ntâmplă la Ferrara?
Pe cine vezi?
Când mă-ntorc? Mâine, dacă pot.
Mai întâi vreau să-mi termin teza.
De Paști, e sigur. Când cad Paștele anul ăsta?
Nu, nu pot mai repede.
Parc-a trecut un secol de când nu te-am văzut.
Ce se-ntâmplă?
Nimic, Micol. Sunt bine, te asigur.
Abia aștept să te văd înapoi.
E adevărat, dar nu e niciun motiv de îngrijorare.
Am făcut raze X.
Nu, nimic nou.
Am spus că nu e nimic nou.
Să-ți dau și mâine un telefon?
Dacă vrei.
Bine. Promit.
- Unde merg toți soldații ăștia? - La regimentele lor. Apoi cine știe?
Vrei niște ziare?
O să le citesc mâine pe alea franțuzești.
Cred că e vreo bancă pe-aici pe undeva.
Nu, pe aici!
Ernesto!
Încearcă să dormi la noapte, bine?
Nu, vreau să fiu treaz când trecem granița franceză.
Încearcă să faci economii. Nu putem trece mulți bani peste graniță.
Așa că pune-i bine și ai grijă de ei.
Merg la școală, nu la război!
- N-ai uitat nimic? - Nu, nimic.
Cine-mi spune, cine știe
Ce înseamnă Unu?
Unu-i Dumnezeu din cer.
Cine-mi spune, cine știe
Ce înseamnă Doi?
Doi, tabletele lui Moise.
Una-a fost, Una va fi
Una mereu Una va fi
Unu-i Dumnezeu din cer.
Cine-mi spune, cine știe
Ce înseamnă Trei?
Trei sunt patriarhi:
Avram, Isac și Iacob.
Două, tablele lui Moise,
Una-a fost, Una e
Una-n veci Una va fi
Unu-i Dumnezeu din cer.
Cine-mi spune, cine știe
Ce înseamnă Patru?
Alo.
Cine e?
- Cine-a fost? - Nimeni.
Și mie mi se-ntâmplă, noaptea.
În fiecare noapte. Merg, ridic receptorul, dar nu e nimeni.
Ce vor? Cine sunt ei?
Ai sunat și n-ai răspuns?
Căci cineva tocmai a sunat și n-a vrut să răspundă.
Ce? O surpriză?
Ce fel de surpriză?
Nu poți să-mi dai măcar o idee?
Hei! Câte mistere!
Bine, bine, vin imediat.
Unu-i Dumnezeu în cer...
- Ce bucuros sunt să te văd din nou! - Când ai venit?
Azi după-amiază, cu unchii mei.
- Îmi pare rău. - De ce?
Nu trebuia să fug atunci. E vina mea.
Ce zăpadă frumoasă!
Veneția nu are parte de așa ceva.
Dac-aș fi auzit...
- Ce-i asta? - Sunt logodită. Nu știai?
Nu sunt! Nu-ți dai seama că glumesc?
E un dar de Paște de la Alberto.
Haide, și-or fi făcut griji în legătură cu noi.
Stai.
- Nimic. - Ți-a plăcut surpriza?
Ți-a plăcut?
A fost tare drăguț c-a venit încoace. Poate a ghicit.
Am fost curios, recunosc.
Încă o surpriză.
Pe asta pot s-o ghicesc.
Ți-ai luat diploma. Bravo!
Nu-i motiv de laudă. Am primit-o, dar fără onoruri.
Profesorul de germană, o brută de nazist, nici n-a vrut s-audă.
Închipuie-ți, examina în uniformă nazistă!
Avem oaspeți.
Sărbători fericite!
Așează-te lângă mine.
Giorgio, în sfârșit! De ce nu vii mai des?
Alberto e singur.
Îmi pare bine că ești aici de Paști.
Dle, am fost atât de fericit când am găsit invitația lui Alberto.
Nici nu știam că Micol s-a întors.
Din fericire, Micol e din nou acasă.
E atât de trist fără ea...
Aveți grijă, copii! Așa nici nu pot să respir!
Alberto ne-a vorbit mult de dvs.
Sunt prieteni din copilărie.
Cum avansează teza? În ultimul timp n-ai mai folosit biblioteca noastră.
După Paști voi reveni.
Va fi gata lucrarea până în iunie?
Mă-ndoiesc.
Ar trebui s-o termini...
înainte să scoată ăștia un decret cum că și literatura...
este ariană.
Ce sticlă frumoasă. La ce servește?
Fiica mea a adus-o din Veneția.
Pretinde că servește...
la ghicirea viitorului... o glumă!
Și ce-a zis?
De toate.
Mai întâi am întrebat-o dacă mi-am obținut diploma, și a zis că nu.
Apoi...
dacă Micol se va căsători.
La asta răspunsul n-a fost clar.
A treia oară a arătat că va-ncepe războiul.
Un război lung...
dureros pentru toți, nu numai pentru noi...
negrii.
Dar în cele din urmă
vor învinge triumfătoare
forțele binelui.
Da?
E domnul cel tânăr.
Intră.
Să nu crezi că e gripă.
E doar o răceală.
Așează-te. Trebuie să stăm de vorbă.
Ce citești?
Cocteau. Foarte șic!
Dar nu se compară cu cărțile din copilăria noastră...
citite când aveam gripă!
"Cei trei muschetari", "După 20 de ani"...
"Război și pace".
Alea da romane!
Mai bune și decât astea "șic".
Ce diferită e camera asta față de cum mi-o închipuiam eu eu....
Ce mai faci?
Așa și-așa.
Ascultă, Giorgio...
Îmi pare rău să te indispun.
Foarte rău.
Pe de altă parte...
să-ncercăm să nu stricăm ceea ce avem în comun.
Vezi, am făcut tot ce-am putut.
De îndată ce am observat încotro a luat-o relația noastră...
dezvoltarea a ceva fals...
a ceva rău și foarte periculos...,
- trebuie să admiți -, am plecat.
Dac-am stat așa de mult la Veneția,
a fost doar pentru tine.
Trebuie să-nțelegi.
Nu, nu se poate!
De ce?
De ce nu se poate?
Oprește-te!
Te rog, nu!
Oprește-te! Poate veni cineva!
Fii cuminte!
Ridică-te, te rog. N-am aer.
Ce rost are?
Degeaba.
Degeaba? De ce?
Nu vrei să ieși puțin? Ești roșu ca focul.
Spală-te pe față.
Cine-i?
E Jor. Lasă-l înăuntru.
Culcat. Așa, bun cățel!
Cine-a fost?
Și acum te rog să pleci.
- Să-ți dau mâine un telefon? - Nu, nu ne mai telefonăm.
Și mai bine nu mai veni.
Niciodată?
Te rog.
E mai bine pentru amândoi, crede-mă.
Ne luăm adio?
Da. Adio.
- Ești treaz? - Da, tată.
Am stat până târziu azi-noapte.
Mi s-a făcut chef de-o plimbare.
Ziua sunt prea mulți oameni.
De ce ești încă treaz?
- S-a-ntâmplat ceva? - Nu, nimic.
Ai văzut scrisoarea lui Ernesto?
Ți-ar plăcea să-l vizitezi câteva zile la Grenoble?
Trebuie să-i trimitem ceva bani înainte de a fi prea târziu.
Prea târziu pentru ce?
N-are importanță. Dacă trebuie făcut un lucru, fă-l.
Aș putea pleca măine.
Nu, ține câteva zile până obții viza.
Și-apoi, ca să adun banii,
trebuie să vând acțiuni.
Trebuie să fim precauți. Ne pot acuza pentru orice.
- Și au multă imaginație. - Viza pentru Franța nu e o problemă.
Dar mă vor lăsa să plec?
De ce nu?
Încă n-am ajuns pân-acolo.
O schimbare ți-ar face bine, să uiți un pic de Ferrara.
- Noapte bună. - Noapte bună, tată.
Auzi, sunt atâția de 19-20 de ani,
ce nevoie mai au și de noi?
Eu mi-am făcut datoria.
18 luni în Etiopia, cu malarie și dizenterie, tot tacâmul.
Să-și găsească pe altcineva acum!
- Unde suntem? - Tocmai am trecut de Novara.
Ești în siguranță la Fiat.
Fără tunurile voastre, cum am mai putea lupta?
Nu, nu suntem în siguranță. Mulți dintre noi au fost mobilizați.
Tot ce vreau e să rămân în Italia.
Orice în afară de Africa, după tot ce-am văzut.
Du-te mai încolo.
Chiar am folosit gaze otrăvitoare?
Chiar!
Macaroni, trăiască libertatea!
Ce barbă superbă! Ce mai faci?
Bine. Dar tu și mama, tata și Fanny?
Bine! Toți suntem bine.
Atâția soldați... Așteaptă să izbucnească războiul?
Da. Acum sunt mulți italieni aici.
Un Levi din Torino, un Piperno din Roma.
Toți studenți. Dar îi vei cunoaște curând.
În Italia, se crede că Franța și Anglia
se vor compromite din nou în ultimul moment.
Italienii nu știu nimic. Nu poți crede ceva când nu știi nimic.
Dar noi, italienii, în ce trebuie să ne punem speranțele?
Se vorbește mult despre Stuka.
Este numit "avionul victoriei".
Pariez că nu e ceva nou.
Îmi dai te rog sarea?
Ce e numărul ăla de pe brațul tău?
Îți spun mai târziu.
Mi l-au pus la Dachau.
Se vorbește despre Dachau în Italia?
Nu? Ce păcat.
Ce e Dachau?
E un hotel în pădure.
O sută de cabane, nicio cameră cu baie,
o latrină pentru toți...
totul înconjurat de sârmă ghimpată.
Serviciile sunt asigurate de SS.
În loc să ne pună etichete pe bagaje, ne pun numere pe piele,
ca amintire a ospitalității lor.
Oaspeții de la Dachau sunt evrei, comuniști,
socialiști ca mine, dizidenți de toate felurile.
Cu alte cuvinte...
tot ceea ce naziștii numesc murdăria rasei umane.
Am ieșit viu...
pentru că sunt un laș.
Le-am spus c-am devenit nazist.
Fratele meu n-a știut nimic din toate astea.
Așa că acuma știe și el.
Chiar vrei să te întorci?
Am prea multe legături pe care nu le pot lua cu mine.
Ne mai vedem noi.
Giorgio, ce mult a trecut! Mă-ntrebam pe unde ești.
Nu te-am prins la Finzi-Contini.
Nu mai merg la ei.
Și Micol? Ce face?
E aceeași ca-ntotdeauna: plină de viață, fără griji.
Dar nu și Alberto. Acum nu mai iese din cameră.
Ar vrea să te vadă.
Și Adriana? Ea cum e?
S-a terminat.
Căsătoriile mixte sunt interzise.
S-a logodit cu un băiat din Bologna, după câte mi s-a spus.
Poate e mai bine pentru amândoi.
Mai bine pentru ea decât pentru mine.
- Să ne mai vedem. - Da. Ne mai vedem.
Apropo, de mult timp n-ai mai fost pe-acolo.
- Femeile? - Au întrebat de mine?
Alberto, de mai multe ori.
Și Micol? Ea ce face?
Ea traduce în engleză.
Joacă tenis și nu iese niciodată.
Ca și cum grădina i-ar oferi siguranță.
Ca și fratele ei.
Ce facem? Ieșim?
Preferi la femei sau la cinema?
- Bufonule! - Adunătură de derbedei!
Ce-i așa de nostim?
- Nemernicule! - Ieși afară, jidan împuțit!
Dacă te prind vreodată...
Ești un mare idiot.
Mulțumește-i Dumnezeului tău
că rahatul ăla nu știa precis că ești evreu!
Ce lovitură grozavă!
Dacă tragi așa de bine...
- Pune-mă la-ncercare. - Mai încet!
Acolo de unde vin eu e o vorbă:
"Nasul lungși pielea neagră,
nu se știe ce-ai sub brâu".
Cât îți datorez?
Norocul începătorului! Să vedem și-a doua oară.
Vă rog să-l nivelați perfect.
Iartă-mă.
Iartă-mă că ți-am încălcat ordinele.
Astăzi am eu ceva de spus.
Tot timpul ai fost la Ferrara?
Mai mult sau mai puțin.
O dată am trecut cu bicicleta de-a lungul zidului.
Te-am văzut jucând tenis.
Tu și Malnate.
Știi, am devenit prieteni.
Ce frumos.
Ziceai că ai ceva să-mi spui.
Ce era?
Am vrut doar să te mai văd o dată.
Asta-i tot.
Te iubesc.
Nu mi s-a mai întâmplat pân-acum.
Și știu că nu mi se va mai întâmpla vreodată.
Dar eu nu te iubesc!
Îndrăgostiții au tendința de a se copleși unul pe celălalt.
Dar așa cum suntem noi,
cum ne-am putea noi copleși fără să ne rupem în bucăți?
Ar fi cum aș face dragoste cu propriul meu frate.
Precum cu Alberto.
Noi doi nu suntem oameni obișnuiți.
Pentru noi amândoi,
ceea ce contează mai mult nu e posesia lucrurilor...
cum să-ți spun?...
ci amintirea lucrurilor,
memoria lor.
Nu-i așa?
Cine știe?
Poate fi mai simplu așa:
nu-ți plac din punct de vedere fizic.
Asta-i tot.
Nu vorbi prostii.
Nu e nimic între noi.
Cum să nu!
Și știi prea bine.
Doar dacă...
Doar dacă ce?
Doar dacă nu e altcineva.
Nu există nimeni altcineva.
Și cine-ar trebui să fie?
De ce mă-ntrebi pe mine?
Ar putea fi oricine.
Ce să mai spun, Micol?
Nici măcar nu te pot convinge să-mi permiți să te iubesc.
Sunt atât de neajutorat.
Dacă se va-ntâmpla ceva cu tine...
eu voi fi de vină.
Nu mă voi mai întoarce.
Nu voi mai reveni niciodată în această grădină.
Peste o oră, Ducele se va adresa
întregii națiuni.
Italieni,
fasciști,
veți auzi proclamarea unui eveniment istoric.
Duce! Duce! Duce!
Tăceți! Tăceți!
Ce e? Ce s-a-ntâmplat?
Italia a declarat război! Vorbește Ducele!
Spune ceva!
Giorgio, tu ești?
Nu te-am mai văzut! Ce se-ntâmplă?
Da, să vedem. Nu, duminică e târziu.
Voi fi plecat.
M-au rechemat.
Da, m-au prins.
Mai întâi la Bologna. Apoi, cine știe?
Sper doar să nu mă trimită în Rusia.
Bine. Ne vedem mai târziu.
De ce nu te duci să-i vezi?
- De ce nu te duci la ei acasă? - Nu pot.
Chiar așa de rău stai cu Micol?
Am iubit-o atât de mult...
Dac-ai ști cât de mult îi placi...
cât ține la tine...
Și Alberto te place și te respectă.
N-am ce să fac
cu simpatia sau respectul lor.
Cred că greșești.
Orice s-ar fi-ntâmplat între tine și Micol,
prietenia voastră merită salvată.
Iartă-mă că te-ntreb...
dar ai sărutat-o vreodată?
O dată. Da, o singură dată.
Să nu mai vorbim despre asta.
Cu tot ceea ce se-ntâmplă...
mă simt ridicol cu necazurile mele amoroase.
Acuma pleci și tu.
O să-mi scrii vreodată?
Ne vom mai vedea.
Când o să am liber la Bologna, duminica voi veni la Ferrara.
E miezul nopții. Mă duc. Dacă nu, n-o să mă pot trezi dimineața!
Noroc!
- Și ție! - Voi avea nevoie.
Capul sus!
Vorbește Londra.
Forțele sovietice luptă vitejește
în apărarea Moscovei.
Trupele naziste întâmpină o aprigă rezistență.
Stalin...
Ești tu, Giorgio?
Da, tată.
Știi cât e ceasul? 2:25.
Am fost în oraș.
- Cu prietenul tău din Milano? - Da.
Care-s noutățile?
Germanii sunt la marginile Moscovei.
Crezi că vor putea fi respinși? Mă-ndoiesc.
Eu cred că da.
Dar dacă ei eșuează...
atunci e chiar sfârșitul.
Ascultă, Giorgio...
cum mai merg lucrurile cu Micol?
Iartă-mă că deschid acest subiect,
dar mama ta și cu mine...
eram la curent.
Lucrurile merg atât de rău...
încât și mai rău nu se poate.
S-a terminat.
Da, știu cât de dureros poate fi.
Dar, în timp, e mai bine așa.
Chiar voiai să te logodești?
Și poate să te căsătorești...
în vremuri ca acestea?
Îmi pare rău să ți-o spun, dar...
ca familie, Finzi-Contini nu e de nasul nostru.
Nu e de soiul nostru. Ei sunt diferiți.
Nici măcar nu par a fi evrei.
Micol... - Poate asta te-a și atras la ei.
Că ți-e superioară din punct de vedere social.
Vor trece toate.
O să-ți revii.
Și mult mai repede decât crezi.
Îmi închipui ce poți simți acum.
Și totuși, oarecum, te invidiez.
În viață, pentru a înțelege,
pentru a înțelege cu adevărat lumea,
trebuie să mori măcar o dată.
Așa că mai bine să mori tânăr, cât încă mai ai timp,
ca să te poți reface și să trăiești din nou.
La bătrânețe, e mult mai rău.
De ce?
Nu mai e timp să reîncepi de la zero.
Și generația noastră a făcut atâtea greșeli.
Peste câteva luni ți se va părea că nimic din toate astea nu s-au întâmplat...
La sfârșit chiar ai putea fi fericit.
Te vei simți mai bogat, se poate spune.
Mai matur.
Să sperăm.
Sunt fericit că ți-am putut spune...
și mi-am luat o mare piatră de pe inimă.
Ce-ai zice de-un pic de somn? Ai nevoie.
Voi încerca și eu să-nchid ochii pentru câteva minute.
Noapte bună.
Du-te sus la Alberto.
Nu, tată. Nu l-aș putea minți.
Alarmă aeriană!
Tinere, de ce nuț-ți încerci norocul?
Nu, mulțumesc.
Dar eu te cunosc!
Înainte de împuțitul ăsta de război,
ai venit cu prietenul tău- care era și-al meu.
Malnate?
A fost omorât în Rusia.
Și tu... cum ai reușit să te sustragi?
Nu m-au vrut. Sunt evreu.
Evreu?
- Fugi de-aici! Pleacă! - De ce?
Îi vânează pe evrei. Te înșfacă oriunde-ai fi!
Șterge-o! Pleacă!
O patrulare de opt ore e prea mult!
Dle Lattes?
Îmi pare rău, dar veniți cu noi.
- La ora asta? - Doar o formalitate. Câteva minute.
Vă rog.
Stai!
Uite-l! Pe-acolo!
Stai!
Deschide.
Pe-aici!
Du-te-n cealaltă cameră.
Finzi-Contini, prof. Ermanno.
Aici.
Finzi-Contini, Olga.
Arton, Regina în Herrera.
Finzi-Contini, Alberto.
A murit acum șase luni.
Finzi-Contini, Nicole.
Micol.
- Ascoli in Levi. - Prezent.
- Lattes, Magda. - Prezentă.
Lattes, Luigi.
Ancona, Olga.
Ascoli, Elisa.
Asta este pentru Montanari.
Mișcați-vă. Lăsați-ne să trecem.
Toți cei care-ați răspuns chemării, și cei nou veniți...
Du asta lui Montanari.
Urmați-mă. Aliniați-vă.
Vă rog.
Să mergem!
Mai repede, mai repede!
Înainte!
Stați.
Faceți loc.
Înăuntru, vă rog.
Finzi-Contini, ați și terminat?
La revedere.
Și dta ești aici?
Suntem cu toții aici, dar ne-au despărțit.
Pe mine m-au ridicat azi-noapte.
Nu și pe Giorgio, doar pe mine.
Giorgio, nevastă-mea și Fanny ar trebui să fie departe acum...
și, sper, au reușit.
Mulțumesc lui Dumnezeu!
Unde-o să ne ducă? - Cine știe?
Să ne rugăm lui Dumnezeu să ne lase măcar împreună,
pe noi, cei din Ferrara.
Laureat al premiului URSUL DE AUR la Festivalul de Film de la Berlin, 1971